% PREAMBLE %%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%

% {{{ %%%%%%%%%%%%%%% VARIABLER 
	%% WORD
	\newif\ifsetword % ``true'' för att välja "word-look", komibinera med article
 	\setwordtrue % ger ett felmeddelande första gången, tryck RET
	\newif\ifsetwordparskip
	\setwordparskiptrue
	%% TUFTE
	\newif\ifsettufte
	\ifsetword % ... ignorera om word ...
		\else % ... om ej ...
		\settuftetrue % ``true'' för att välja tufte
	\fi
	%% TYPEWRITER -- funkar ej!
	\newif\ifsetmanuscript % ``True'' för att välja manuskript
		%\setmanuscripttrue
	%% LAYOUTone
	\newif\ifsetlayoutone
	\ifsetword % ... ignorera om word ...
		\else % ... om ej ...
		\ifsettufte % ... ignorera om tufte
		\else % ... om ej ...
			\setlayoutonetrue % ``true'' för att välja layoyutone
		\fi
	\fi
	%\setmanuscripttrue
	%% MICROTYPE -- endast för pdflatex!
	\newif\ifusemicrotype
	\usemicrotypetrue
	%% NOTER
	\newif\ifhidenotes
	%\hidenotestrue % ``True'' för att gömma noter
	%% RAGGEDRIGHT? -- "True" för avstavad RaggedRight
	\newif\ifraggedright
	%\raggedrighttrue % ``True'' för ragged
	%% SLOPPY
	\newif\ifsetsloppy
	\setsloppytrue
% }}}

% {{{ %%%%%%%%%%%%%%% CLASS SELECTION
	\ifsettufte
		\documentclass[a4paper]{tufte-handout} % tufte-handout.cls
	\else
		\documentclass[a4paper, 12pt]{article}% article.cls
	\fi
% }}}

% WORD {{{ -- Ger dokumentet standard word-form:
	\ifsetword
	\usepackage{times}
	\usepackage{geometry}
		\geometry{margin=2.54cm}
		%\geometry{left=2.54cm, right=5cm, top=2.54cm, bottom=2.54cm}
	\usepackage{setspace}\setstretch{1.5} % aktivera för word-marginaler. ändra också radavstånd och typsnitt. avkommentera setstretch i dok.
	% mindre luft kring rubbar, small=mindre grader
	\usepackage[medium, it]{titlesec}
		%\titlespacing{\section}{0pt}{*0}{-1.2em} % {command}{left}{above}{below}
		\titlespacing{\subsection}{0pt}{*0}{-1em} % ...
		\titlespacing{\subsubsection}{0pt}{*0}{-1em} % ...
	%\usepackage{ragged2e} % ingen marginaljustering, inte säker på vad detta tillför
	% SE ÄVEN NEDAN, EFTER begin{document}
	\fi
% }}}

% MANUSCRIPT {{{ -- Skrivmaskinslook, funkar ej
	\ifsetmanuscript
		\usepackage{manuscript} % manuscript.sty
	\fi
% }}}

% LAYOUTONE {{{ -- min layout
	\ifsetlayoutone
		\usepackage[sc]{mathpazo}
		\linespread{1.05}         % Palatino needs more leading (space between lines)
	\fi
% }

% {{{ %%%%%%%%%%%%%%% MACRON OCH ANNAT BLANDAT

%% Generalla
	\newcommand{\comment}[1]{}
	\newcommand{\parasep}{\begin{center}*\hspace{3em}*\hspace{3em}*\end{center}}

% Villkorliga...
	\ifsettufte
		\else\newcommand{\marginnote}[1]{}\fi % inga fel för tufte-noter (dolda) med andra klasser

	\ifhidenotes
		\renewcommand\footnote[2][]{} % gömmer fotnoter
	\fi
	\ifusemicrotype
		\usepackage{microtype}
	\fi
	\ifraggedright
		\usepackage{ragged2e}
	\fi	

% }}}

% {{{ %%%%%%%%%%%%%%% ANNAT OSORTERAT 
	\usepackage[utf8]{inputenc}
	\usepackage[swedish]{babel}
	\setcounter{secnumdepth}{0} % inga siffror...
	%\usepackage{changebar} % cbstart cbend
	\usepackage[swedish=guillemets]{csquotes} % csquotes
		\SetBlockThreshold{2} % csquotes
		\defineshorthand{``}{\openautoquote}
		\defineshorthand{''}{\closeautoquote}
	\newcommand{\fn}[1]{\footnote{#1}} % fn = footnote


% }}}


% DOKUMENTET %%%%%%%%%%%%%%% %%%%%%%%%%%%%%%

%\title{Lagring och de växande träden}
\begin{document}
\ifraggedright
	\RaggedRight
	\parindent=1em
\fi
\ifsetword % WORD
	\raggedright % kommentera för rak marginal
	\ifsetwordparskip
		\setlength{\parindent}{0pt}  % inget indrag...
		\setlength{\parskip}{0.5cm} % ...tomrum istället
	\fi
\fi

\ifsetsloppy
	\sloppy
\fi
%\maketitle%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%

\marginnote{\texttt{''The Story of Storage'' / Lindstrom / Version: 18}}

%Varför lagrar vi? ``För att bevara'' säger kanske någon, ``för att minnas'' säger en annan. Ett tredje möjligt svar vore: ``för att undgå rörelser. För att fixera det som glider undan''. %Få saker rör sig så mycket som språket. 
%Den här texten handlar inte om Georg Stiernhielm. Den handlar inte heller om någon annan person, utan istället om två vitt skilda möjligheter möjligheter att konceptualisera sig lagring. Som fixering och som rörelse. Däremot börjar den hos honom, i hans arbete med språket. 
%\emph{Panta rei} -- allting flyter, konstaterade Herakleitos för mer än två tusen år sedan. Möjligen hade han rätt. Och kanske är det just därför, för att saker och ting hela tiden hotar att falla sönder eller övergå i någonting annat, som vi har ett behov av att lagra. %Det finns åtminstone, som vi ska se, en hel del som pekar i den riktningen.
%ag tror att det gängse svaret på frågan om vad lagring är för någonting är att det handlar om fixering -- et försök att hindra 
%Betyder det i så fall att lagring är liktydigt med fixering, att lagring hadnalr om att förhindra det rörliga och utesluta flöden? Min tes i det som följer är att just detta är det vanligaste svaret 
%Vi kan hämta ett första exempel från språket (eller, om man så vill, våra försök att lagra språket).
%Saker och ting rör på sig -- ``allt flyter'', som Herakleitos uttryckte det en gång. Ändå förutsätter lagringen, som ofta gör anspråk på att bevara utan att påverka, att vi fryser ögonblicket och låtsas som om verkligheten stod still. 
%Så fort någonting lagras fixeras det. Som ett fotografi, som rörelser avbildade i de neoltiska grottmålningarna i Lascaux. För att en rörelse ska avbildas måste den stannas upp. 
%Men innan jag kan följa upp denna tanke måste den påstådda kopplingen mellan lagring och fixering först underbyggas. Jag gör det genom att följa ett spår som rör sig över två territorier; två territorier som även berörs på annat håll i den här boken -- lagringen av språket och lagringen av det gudomliga. %lagringsmiljöer
%Vi kan hämta ett första exempel genom att hänvisa till våra försök att lagra språk.
%Av allt det som rör på sig är få saker lika växlande som våra sätt att uttrycka oss i tal och skrift (något som varje ihärdig språkvårdare med lätthet kan vittna om). %Kanske är det därför man försöker att rädda språket genom att beskriva och normalisera det.
%Vi kan till exempel tänka på de strategier som vi har tillämpat i lagringen av språket, något som Florian Siegels diskution på annan plats i den här boken kan exemplifiera. Siegel tar upp frågan om hur man kan lagra ett döende språk.
%Hur kan man förhindra språkets rörelse mot upplösning -- eller från att flyta ut och blandas samman med andra idiom? 
%Hans metod går ut på att med vissa tekniska medel registrera talakter och lagra kulturen hos det folk som är på väg att förlora sitt språk. På grundval av denna information konstruerar han sedan en grammatik; han fixerar talets vokala mönster i form av bilder. Dessa representationer -- konserverade former -- lagras sedan som digitala filer på en hårddisk. Men språkets natur är att hela tiden förändras. Det som representationerna fångar är bara moment av en större helhet, en språklig och kulturell process som av nödvändighet undflyr lagringens fixeringsförsök. %och som därför av nödvändighet går förlorad. %i lagringsprocessen.
%Siegel är idag aktiv vid Tarttu universitet. Flera hundra år tidigare var skalden och språkforskaren Georg Stiernhielm verksam på samma plats (då hette staden Dorpat och tillhörde fortfarande det Svenska riket). Stiernhielm ville ge fast form åt ett språk som tedde sig flödande och löst i kanten.\footnote{Stiernhielms problem var att språket var obestämt och gränslöst: ``wij talom, wij skrifwom; och wete intet hwad. Wetom intet hwad mål wij talom; om dät är wårt, eller annars.'' (\emph{Gambla Swea- och Götha-Måles Fatebur.} Stockholm, Peter van Selow 1643)}  %Hans lagringsprojekt, ett av de första försöken att registrera, beskriva och lagra ``Swea- och Götha-Måles Fatebur'' var inte helt olikt den verksamhet som Siegel bedriver idag -- om än med helt andra medel och förutsättningar.
%Det rörde på sig. När Stiernhielm tog sig an att beskriva och lagra det svenska språket använde han sig av därför metoder som inte var helt olika Siegels. 
%Han studerade språkets historia och kartlade dess utveckling för kunna avgränsa det ``svenska'' ordförrådet från övriga språk. Han studerade även grammatiken och utarbetade förslag för en standardiserad ortografi. Intressant nog använde han sig också av ett helt annat fixeringsverktyg: poesin, med vars hjälp han kunde tvinga in språket i ett annat slags reglerad form -- den antika verskonstens metriska korsett.
%Framförallt försökte han att skapa stabilitet hos språkets genom en rad gränsdragningar: genom en analys av grammatiken, genom en normaliserad stavning, genom en definition av språkets räckvidd i form av ett vokabulär. Men också poesin var för honom ett slags fixeringsverktyg, och han kunde tillämpa den antika verskonstens metriska korsett för att åstadkomma större ordning och reda.\footnote{Stiernhielms språkforskningsprogram pågick parallellt med liknande försök att fixera europas språkliga flöden, till exempel inom det tyska kulturområdet, se //Föreläsning, Otfried/Janis//. För en diskussion av språket som ett flöde, se Manuel de Landa. \emph{A thousand years of non-linear history}. Zone Publishing: New York, 2000, s. 183-212.} 
%Stiernhielm ägnade sitt liv åt att avgränsa och ge form åt någonting som till sin natur är oformligt och flytande. För ``språklagraren'', det må vara lingvisten eller poeten, ter sig lagring som tätt sammanvävd med avgränsningens och fixeringens funktioner. Ett annat exempel på en stark affinitet mellan lagring och fixering går att hitta om vi vänder uppmärksamheten mot de religiösa urkunderna.
%Språkets flytande rörlighet kunde ges stabilitet genom en rad gränsdragningar: genom en analys av grammatiken, genom den normaliserade stavningen, genom en definition av språkets räckvidd (ordboken), genom versmåttet. 
%Först när språket med dessa medel hade begränsats och givits form kunde det lagras innanför pärmar i något slutet arkiv. 
%%Kanske är det därför inte en slump att en av hans verser är en ontologisk reflexion över förändringen -- och över den ångest som oavbruten rörlighet framkallar.

%\begin{verse}Tänck; här är inte bestånd i Werlden; och alt är i loppet:\\Såsom en Eld/ en Ström/ ett Glas/ ett Gräs/ och een Blomma;\\Brinner/ och Rinner/ och Skijn/ och Grönskas/ och Blomstras/ om affton;\\Men fins Släckt/ Stild/ Bräckt/ och Torkat/ och Wissnat/ om morgon:\\Altså Menniskio-lijff/ som röök förswinner i Wädret.\\Heel/ i dag/ och sund; frisk/ lustig/ fager/ och röder.\footnote{Georg Stiernhielm. \emph{GeorgI StiernhielmI Hercules}. Uppsala, Johannes Pauli: 1658.}\end{verse}

%%``[H]är är inte bestånd \ldots och allt är i loppet''. Stiernhielms erfarenhet utarbetar en förgänglighetens ontologi. Men versen, hämtad från den episka dikten \emph{Herkules}, berättar även någonting om den bakgrund som all form av lagring måste utspela sig mot. %-- entropins utbredning. Att en blixt eller en vindpust är momentan tycks uppenbart för var och en, men till sist framstår även ett berg, en ocean eller en stjärna som en händelse. Allting flyter, som Herakleitos uttryckte det. 

%``[H]är är inte bestånd \ldots och allt är i loppet''. 
%En uppenbar strategi för att skapa sammanhang och undfly den problematik som versen från \emph{Herkules} beskriver är förstås att bedriva det slags fixeringsprojekt som Stiernhielm ägnade sig åt -- och som lingvister sedan dess har fortsatt med. 

%%Språkets obegränsade flöde erhåller stabilitet genom en rad gränsdragningar: genom att analysera en grammatik, genom en normaliserad stavning, genom att avgöra språkets räckvidd. Först när språket har begränsats och givits form kan det lagras innanför pärmar i något slutet arkiv. Ur lingvisternas synvinkel ter sig lagringens begrepp som sammanvävt med avgränsning och fixering. 

%%Detta, all denna rörelse som Stiernhielm och Herakleitos erfor, har ofta framstått som lagringens mest grundläggande problem: givet tillräckligt lång tid eller en tillräcklig mängd rörelser vittrar varje struktur sönder eller övergår i någonting nytt. Och lagringens uppgift tycks vara att förhindra detta förfall -- att fixera rörelserna.%Det upphör eller övergår i någonting annat. 
%%Ordning är en sjunkande ö i entropins stormande hav. %Mot denna bakgrund framstår lagring som liktydigt med fixering: en flykt undan förgänglighetens flöden. % Entropin är det problem som ligger bakom varje lagringsförsök.

%%Entropins utbredning är därmed det faktum som bestämmer de mänskliga lagringsteknikernas grundläggande problematik. Lagring måste ske detta faktum till trots -- den måste ske trots dessa existentiella grundvillkor som Stiernhielm beklagade sig över.
%%Lagring utgör ett svar på ett problem,Hela den problematik som all form av lagring är ett svar på, går tillbaka på detta faktum: givet tillräckligt lång tid eller en tillräcklig mängd rörelser vittrar allting sönder och upphör. Mot denna bakgrund ter sig lagring som en utslutning av rörelse. Ur detta perspektiv lagrar vi för att förändra all denna rörlighet.
%%\section{II. Hur lagrar vi?}
%% lagra fysiska rörelser
%%Hur fixerar man det rörliga?
%%Om rörelse är lagringens problem förefaller det  naturligt att svaret skulle vara -- fixering. I Lascaux för 16,000 år sedan fästes bilder på väggarna i underjordiska grottor. Idag kan vi på nytt stiga ner i dessa rum och återfinna de lagrade avtrycken -- förbluffande vackra representationer av djur som springer och rör på sina kroppar. Lagrade rörelser som på något vis har överlevt en oerhörd tidsrymd. % som skiljer dem från vår tid.
%%Långt senare, kunde Marey genom kronofotografiet bli den första att med att fixera rörelser, på ett sådant vis att de kunde återges ett till ett, som en analog represenatation
%%\parasep
%Språket hör alltså till de rörliga fenomen som ofta har fångats in med utgåbns. Ett annat exempel går att hitta i de religiösa urkunderna.
%Enligt Gamla testamentet var nomaden Mose ledare för ett folk som levde i ständig rörelse. Ändå  måste orden från hans gud Jahve fixeras som inskriptioner i sten, för att sedan kapslas in i förbundsarkens inre. I Bibeln berättas också om hur Salomos tempel uppförs, hur arken innesluts bakom dess murar och att endast prästerna hade tillträde till det som lagrats där inne.\footnote{Se 2 Mos. 31:18, 37:1-9. Notera även Nya Testamentets variation av samma fixeringstema: Guds levande ord fixeras i Jesu kropp. Jfr Markusevangeliets första vers -- \emph{en arche en jo logos}. Se även också Bischofsbergers text i denna publikation.}
%Den berättar om hur Gud skapar inskriptioner, fixerade ristningar i sten som Mose, förste arkivarie, sedan lagrar i förbundsarkens inre. Den berättar också om hur templet byggs, hur förbundsarken innesluts bakom dess murar och hur endast prästerna äger tillträde till det som lagras där inne. Det lagrade binds till en plats för att avskärmas av från vardagslivets destruktiva rytmer.%\footnote{Här bör påpekas att Noaks Ark (ett annat centralt exemepel på biblisk lagringsmytologi) förvisso byggs för att driva och röra på sig, men att den samtidigt också utgör den perfekta metaforen för en förseglad lagringsplats: vars inre förblir orörligt trots det flytande kaos som omger den.}
%Kanske borde vi betrakta Mose som den judisk-kristna världens förste eller i varje fall dess mest paradigmatiska arkivarie: den som stänger in och avgränsar det som ska bevaras för eftervärlden. 

\section{``Lefvande monument'' eller fixerade ögonblick? Om lagringens relation till rörelsen och det levande.}

Inom ramen för den västerländska kulturen har föreställningar kring lagring ofta gått hand i hand med en tendens att utesluta rörelser. Rörelse har uppfattats som någonting destruktiv, som det element som skapar oordning och förstör det lagrade. Lagring är -- åtminstone om man ser till våra arkivinstitutioner -- förknippad med en tendens att fixera, avgränsa och binda det lagrade till en fast punkt. %Våra samtida lagringsmiljöer är fortfarande tempel, helgade åt helig skrift som endast de ``vigda prästerna'' -- arkivarier och bibliotekarier -- har oförmedlat tillträde till.
Nere i arkivinstitutionernas magasin -- i riksarkiven och nationalbiblioteken -- är temperaturen låg och molekylerna rör sig långsamt; emellanåt fryser man till och med in sina böcker för bevarandets skull. [Bild: frusen bok/anordning för att frys bok] %För att arkivet ska lagra effektivt behöver det upprätta en artificiell atmosfär. %LÄNK[bokfrysning]: http://blog.lib.uiowa.edu/preservation/2009/03/03/putting-the-book-freeze-dryer-to-work/
 Det arkiverade materialet innesluts i en avgränsad och strikt reglerad lagringsmiljö där saker och ting står still och är utom räckhåll för omvärlden. Våra arkiv och de idéer om lagring som de följer präglas alla mer eller mindre av vad arkivteoretikern Wolfgang Ernst kallar för arkivväsendets ``katekontiska'' böjelse -- slutenhet, en tendens att blockera utsidan.\footnote{Arkivet ``betonar ... begreppet varaktighet, det vill säga ... en blockad kallad arkivspärr för att skydda information''. (Ernst, 59)} %Det flytande och rörliga utesluts eller stängs ute helt och hållet.
%Våra verkliga arkiv är förvisso inte dödliga, som i Ecos fiktion, men de upprättar utan tvivel en intressant antitetisk relation till det levande.\footnote{En tematik, där fixering och avgränsing vävs samman med lagring och lagringens platser, tycks återkomma då Umberto Eco (I \emph{I Rosens namn}) fabulerar kring en blind bibliotekarie som hellre låter sina böcker gå upp i lågor än ser dem spridda till omvärlden. Den främsta av dessa dyrgripar har dessutom förgiftats så att den läsare som mot förmodan hittar fram till den dör så snart. I Ecos berättelse är arkivet en stängd labyrint. Dess mest eftertraktade objekt är en förlorad skrift av Aristoteles som har förgiftats, så att den som rör vid dess sidor genast dör.}
%I dessa avskärmade, grottlika miljöer upprättas ett artificellt klimat som stöter bort -- eller åtminstone strävar efter att kontrollera och hejda livets rörelser. Vissa rörelser är tillåtna -- de som associeras med vakten, arkivarien, städaren -- men knappast råttans, kvalstrets eller den flanerande besökarens slumpmässiga vandring. Arkivet lagrarm, likt den bibliska arken, genom att stå still och vara stängt för sin omgivning: om entropin är dess ena sida är fixeringen -- uteslutandet av livet -- dess andra.\footnote{'Jfr '...Entropin är arkivets andra sida...'', Wolfgang Ernst. \emph{Sorlet från arkivet} (Glänta produktion: Munkedal, 2008) //kolla det exakta citatet//} %Lagringens problematik konkretiseras sett utifrån denna horisont genom frågor som: hur minimerar vi den fysiska kontakten? hur kontrollerar vi objektens cirkulation så att de kan konserveras för framtiden?
% Arkiven präglas alla mer eller mindre av vad Wolfgang Ernst kallar för ``det katekontisk'' -- en tendens att inte släppa in, att blockera. Arkivet ``betonar ... begreppet varaktighet, det vill säga ... en blockad kallad arkivspärr för att skydda information''.(Ernst, 59)
%\parasep
%\subsection{Ett alternativ? Att lagra med levande träd}
[Bild: någonting, en ritning eller liknande som illustrerar arkivens slutenhet; gärna någonting som visuellt för tankarna till förbundsarken och tabernaklet/templet]

Man skulle kunna skissera en genealogi för denna ``fixeringsprincip''. Den skulle i så fall sträcka sig långt tillbaka i tiden. Enligt Gamla testamentet var Mose ledare för ett folk som levde i ständig rörelse. Trots detta behövde orden från nomadernas gud Jahve fixeras som inskriptioner i sten. Stenplattorna inkapslades och lagrades i förbundsarkens inre. Bibeln berättar också om hur Salomos tempel uppfördes och om hur arken inneslöts bakom dess murar. Endast de utvalda prästerna hade tillträde till det lagrade.
%Den berättar om hur Gud skapar inskriptioner, fixerade ristningar i sten som Mose, förste arkivarie, sedan lagrar i förbundsarkens inre. Den berättar också om hur templet byggs, hur förbundsarken innesluts bakom dess murar och hur endast prästerna äger tillträde till det som lagras där inne. Det lagrade binds till en plats för att avskärmas av från vardagslivets destruktiva rytmer.%\footnote{Här bör påpekas att Noaks Ark (ett annat centralt exemepel på biblisk lagringsmytologi) förvisso byggs för att driva och röra på sig, men att den samtidigt också utgör den perfekta metaforen för en förseglad lagringsplats: vars inre förblir orörligt trots det flytande kaos som omger den.}
Kanske borde vi betrakta Mose som den judisk-kristna världens förste eller i varje fall dess mest paradigmatiska arkivarie: den som tar på sig att stänga in och avgränsa det som ska bevaras för eftervärlden.\footnote{Se 2 Mos. 31:18, 37:1-9. Notera även Nya Testamentets variation av samma fixeringstema: Guds levande ord fixeras i Jesu kropp; jfr Markusevangeliets första vers -- \emph{en arche en ho logos}. Se även också Bischofsbergers text i denna publikation.} [Bild: förbundsarken] 

Fixering och avgränsning är ofta nödvändig av rent pragmatiska skäl, men frågan är om strategin alltid måste vara den bästa i varje situation. 
%Skulle man kunna tänka sig alternativa lagringsmiljöer, sådana som bejakar rörelser och levande flöden istället för att utesluta dem? %Skulle man åtminstone kunna drömma om dem? 
%Var finner vi platser för levande lagring?
%För att nu återgå till den första frågan: skulle vi inte kunna tänka oss helt andra lagringsmiljöer? Sådana som inte i första hand eftersträvar fixering? Kanske rent av sådana som bejakar livet och dess rörelser? 
%Genom att fiska i avskrädeshögarna vid sidan av historieskrivningens mittfåra, kan vi hitta ett intressant exempel: 
%Kanske i en perifer svensk avhandling från 1820-talets slut. 
Det är hur som helst möjligt att notera det faktum att det har förekommit helt andra uppfattningar om vad en optimal lagringsmiljö är för någonting. 1829 disputerade den svenska botanikern Per Olof Liljevalch i Lund.\footnote{Liljevalch (18??-18??) disputerade för den för eftervärlden långt mer omtalade C? A? Agardh. Senare lämnade han banan som botaniker och sadlade om till läkare och blev till sist livmedicus? för konung Oscar I. När kungen avled, 18??, var det Liljevalch som övervakade obduktionen. Se xxxxyyyy.} Hans dissertation, med den ovanliga titeln \emph{Om Inskrifter i lefvande Träd} innehåller uppslag till en från vårt perspektiv sett mycket märklig lagringsmodell. %-- här finns en tanke om att använda naturen för att lagra, en form av lagring som inte i första hand bygger på fixeringsprincipen. %och som istället bejakade livets rörliga processer.
[Bild: Försättsbladet till Liljevalchs text/KB]

Liljevalch laborerade med möjligheten att använda ett växande träd som en funktionell lagringsmiljö. %Varför skulle inte en växt kunna vara ett medium för att bevara information? Skulle en skog i så fall kunna vara ett arkiv? %Och presenterar ett fascinerande, om än något spekulativt svar: övervuxna tecken -- även hela förmål -- skulle inte bara kunna lagras inuti den växande trädstammen; denna form av lagring skulle även (under optimala betingelser) vara mer beständig än konventionella skriftmedier som papyrus, papper och sten.
Hans resonemang kretsade kring årsringarnas tillväxt och deras påverkan på inskriptioner som gjorts på trädets yta. Den som för honom var att trädets rörelser inte förstör det som lagras, vilket en del av hans kollegor skulle ha hävdat; istället bevarar de: \blockquote{Man tror, att en gång öfvervext af barken, är äfven inskriften för alltid utplånad. Men så är det dock icke. Barken endast förseglar den, och gömmer den för en otidig och obehörig åskådares blickar. [Bild: Kungl. Vet. Ak. Handl 1771 -- plansch föreställande tecken upphittat i trädstam]}  

%\emph{Om inskrifter i Lefvande träd} inleds med en diskussion av de befintliga samlingar eller lagringsplatser som hitills har använts för att pussla ihop vetandet om det förgångna. Liljevalchs första fråga är: hur har historien lagrats, vilka arkiv har hittills funnits att tillgå då historien skrevs? Han noterar genast det stora arvet av antika skrifter på grekiska, hebreiska och latin. Detta arv är visserligen rikt, framhåller Liljevalch, men varnar ändå för att ensidig upptagenhet vore ett stort misstag: ungefär som att astronomen begränsade sig till att studera ``fixstjernorna af första storleken på det oändliga himlahvalfvet'' -- trots att han genom teleskopets optik kan se ``tusen bakom dessa, lika värda att känna som de.''\footnote{Ibid., s. 1}
%Den fråga han diskuterade i sin avhandling var hur barken och årsringarnas skiktning påverkade inskriptioner på trädets yta. 

%Liljevalch söker alltså efter en annan optik. En optik som förutsätter en annan förståelse av vad ett arkiv är för någonting. %Dels skulle vi då kunna upptäcka nya, helt okända lagringsplatser. Dels skulle vi kunna utöka våra egna möjligheter att lagra vår samtid för framtidens räkning.
%Det finns mycket att vinna om detta kunde ske: Liljevalch påminner om hur man har lärt sig att tolka de Egyptiska hieroglyferna och och hur man därmed öppnade helt nya historiska horisonter. Och om hur man i Indien fann man ``okända häfder, häfder som antydde hemlighetsfulla besynnerliga tider.'' 

%Med rätt blick kan man finna fler arkiv, nya lager att ösa historia ur: ``då man trott sig hafva uttömt alla menskliga arkiver, stöter man slutligen oförvarandes upp en murken dörr till ett nytt, som gifver oss medel, att känna förut obekanta tidehvarf''. (s. 1). Liljevalch har funnit ett sådant: naturen.

Detta, det faktum att Liljevalch insett att trädets växande rörelser bevarade snarare än förintade, fungerade som utgångpunkt och hävstång för den fortsatta argumentationen. %Årsringarnas växande rörelser raderade inte ristningar på trädets yta, istället bevarade de dem.
I det fortsatta resonemanget diskuterade Liljevalch skillnader mellan hur djur och växter fungerade på molekylär nivå -- och noterade en distinktion som i förlängningen hade konsekvenser för deras respektive lagringskapacitet: deras olikartade förmåga att förnya sig över tid. %Resonemanget kring en åtskillnad mellan dessa två former av liv är viktigt för att förstå Liljevalchs idéer kring att använda organisk materia som lagringsbas. En liten exkurs kan därför vara motiverad. 
``Djuren har uti sig ett frö till sin egen upplösning'', konstaterade Liljevalch och menade att djurlivets; han konstaterade att molekylerna

\begin{quote}
i deras fasta delar viserligen oupphörligen ombytas, men att denna upprepning av den levande materien sker ofullkomligt, så att lite grann av organismen hela tiden lämnas outbytt. /.../ Efter hand kommer antalet overksamma partiklar för eller senare att överstiga antalet verksamma med följd att membranen stelnar, och rörelsen i kärlen stannar slutligen av sig själv. Hos djuret alstras icke en ny ådra, en ny lunga i stället för den som närmar sig sin overksamhets punkt.\fn{Ibid., s. 4}
\end{quote}

Livet definieras av rörelser, och för Liljevalch bestämdes djurens livsbana av att en initial och energisk rörelse som upprepas, men som sedan stannar av för att till sist nå overksamhetens punkt och stelna. Fixeringen, rörelsernas upphörande är alltså liktydigt med döden. Djurlivet är med andra ord fångat i en destruktiv process. Det lever, som Liljevalch uttrycker det, ``i en sluten cyclus, som av nödvändigt återgår från det intet, hvarutur det utgick.''\footnote{Ibid., s. 4}

Detta gäller alltså den första av de två sorters liv som Liljevalch diskuterar. Den andra formen -- den typ som intresserar honom mest -- är växtlivet. Det är också här han upptäcker nya möjligheter att lagra. 

Till skillnad från djuret bildar växterna oupphörligt nya kärl och delar som kan ersätta de som blivit overksamma.  
\begin{quote}Emellan bark och ved lägger sig varje år ett nytt lager af organer, under det att de inre dö smångingom ut, och hvarje år utskjuta nya blad i stället för dem, som föllo den förflutna hösten ... Växtens lif är således icke, såsom djurets, begränsadt genom sig sjelf, utan det har tvertom uti sig fröet till ett oupphörligt fortfarande emedan dess väsen är en oupphörlig förnyelse.\end{quote}%

Växtlivet, i Liljevalchs tappning, utgör alltså potentiellt den omöjliga \emph{Perpetuum Mobile} som Johann Ernst Bessel (också kallad ``Orfyrée'') påstod sig bygga kring 1700-talets början.\fn{\emph{Das triumpherende Perpetuum Mobile Orffyreanaeum, an allen Potentaten ... der Welt ... zu etwanninger Erhandlung vorgestellet.} 1719. Många andra förslag, både före och efter Bessels har förstås framförts.}. Och det är alltså denna evighetsrörelse som tillåter en effektivisering av lagringen. Förvisso tenderar olika yttre faktorer att hindra växtens rörelser, vilket till sist leder till att den dör. (s. 4. s. 5) Men -- och detta är Liljevalchs underförstådda poäng (i linje med vad Spinoza sade, om den mänskliga kroppens outforskade potential) -- ännu vet vi inte vad växterna förmår!\fn{Spinoza sade: ``Vi vet ännu inte vad kroppen förmår''}

\begin{quote}Det är således icke omöjligt, att det gifves vexter, hvaruti allt är så beräknadt, att det yttre kan få öfvervigt öfver det inre lika litet i vextens högre ålder som i dess yngre år.\end{quote}

%Om det finns en potential (ett frö) till evigt växande hos växtriket, så måste det också vara möjligt att tänka sig denna en organism där denna potential har aktualiserats: en växt vars inre, lika väl som yttre förhållanden är så välorganiserade att de tillåter oupphörlig rörelse och därmed också oupphörligt bevarande av det lagrade. I Liljevalachs konception finns den mest beständiga lagringen i den mest rörliga process.
% Men trots allt dör ju växter. Varför? Enligt Liljevalch beror det på ``yttre agentier''; ljuset exempelvis, med dess förmåga att ``fortskynda [växtens] vegetation och att förvandla dess blad i blommor''. Men också yttre våld och ``tyngdens motverkan mot safernas stigande'', vilket gör att organismens egen massa till sist blir för stor.\footnote{Ibid., s. 4 , s. 5}

Detta är själva poängen med Liljevalchs sätt att se på lagring -- lagring inte genom att utesluta rörelser, utan genom ett bevarande som endast är möjligt genom evig upprepning, genom trädets obehindrade rörelser i sidled (genom att stammen blir tjockare) och på höjden (genom att kronan blir högre). Växtlivets lagringspotential är oändlig. Givet att de yttre förhållandena är optimala kan ett träd bli hur gammalt som helst: Liljevalch hade en bibliskt präglad historieuppfattning, enligt vilken världen var några tusen år gammal. Detta faktum, förenat med naturalhistoriska studier (Liljevalch hänvisar bl a till Decandolle, Linné och Adanson) innebar, utifrån denna horisont, att det äldsta rapporterade träden måste vara nästan lika gammalt som hela världshistorien. Utifrån detta perspektiv framstår ett flertusenårigt träd som en mycket mer beständig bas för lagring än sten:
%\blockquote{Det blir en möjlighet, att genom inscriptioner i träd förvara åt efterverlden underrättelser, på ett mer oförgängligt sätt, än om de inhuggas i sten.}
\begin{quote}Det är möjligt att Baobabs-träden här uppvuxit till ännu för oss okända massor, lefvande monumenter, äldre än de döda pyramiderna och Indiens öfvergifvna, i klippan huggna, städer. (6) /.../ En ek kan förvara en inscription oförändrad i 500 år. En Baobab 4000 och deröfver.(18) [Bild: Baobs-träd]
\end{quote}

Liljevalchs tes om trädens förmåga att bevara det lagrade och ställa det vid sidan av historien handlar alltså om att utnyttja livets organiska flöden. Genom att trädet fortsätter att växa och förgrena sig, genom att årsring läggs på årsring -- genom att trädets orgniska materia ständigt byts ut -- kan det, i princip, fortleva i all evighet. Ett tecken som fångats i denna perpetuum mobile har potentiellt lagrats för all evighet. %Bara en form avlagring som utnyttjar naturens levande flöden kan rädda tecknen undan entropin. %Rädda dem från att som ``röök förwijn[a] i wädret''.

[Bild: \emph{Perpetuum Mobile}. Bildtext: Förutsättningen för Liljevalchs lagringsidé är en biologi som kombineras med idén om evighetsmaskinen] 

Denna artonhundratalstalstanke ter sig perifer och spekulativ för oss. Ändå hålla i minnet. Om inte annat för att den faktiskt på sätt och vis pekar fram emot dagens digitala lagringskultur -- en lagringsituation där det ständiga utbytet -- rörlighet snarare än fixering -- utgör det element som garanterar lagringens beständighet. %Och är nätverkens rhizomatiska strukturer kan föra tankarna till växtriket.

%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%

\subsection{Levande lagring idag?}
Men om Liljevalch alltså ca 1830 laborerade med livets rörelser som en möjlig bas för lagring, hur kan vi idag tänka oss den möjligheten? Vad skulle vara en levande rörlig lagring idag?

Det mest uppenbara svaret får vi om vi vänder oss mot de s.k. nya medierna, de nätverksstrukturer som andra världskrigets slut har byggts upp i anslutning kring dessa. Essensen hos dessa nätverk är inte lagring, utan fördelning (bunz). Data fixeras och ger beständighet genom kopiering, upprepning och spridning. Djupet hos en virtuell inskription är en funktion av dess spridning, dess rörelser. Redundans. 

Paul Virilio har outtröttligt framhållit hur ökad accelleration, stigande hastighet präglar vår tid, är modernitetens främsta kännetecken. Den ökade accellerationen innebär också en ökad rörlighet, växande dynamik. 

``Det reala i verkligheten registreras i dag på annat sätt ?och? bibliotek och arkiv ersätts av ett nytt begrepp, ett generaliserat postsystem som kallas Internet.'' (Ernst 24-25)

Wolfgang Ernst menar att vi rör oss bort från en gammaleuropeisk kultur, som främjar lagringen, mot en mediekultur som bygger på permanent överföring. (23) Observationen är basal för att förstå dagens lagringssituation. ändå kan man påminna sig om att, historiskt sett, har de mest effektiva lagringsteknikerna alltid visat sig vara de som är rörliga. Det är i själva verket inte lagring utan kopiering som har tryggat den korpus som vi kallar för vårt europeiska kulturarv; en uppsättning nomadiska processer som var aktiva då det klassiska arvet kopierades, användes och spreds inom ramen för klosterväsendets decentraliserade nätverksstruktur. Detta, medan den centraliserade fixering av kulturen som biblioteket i Alexandria utgjorde gick bokstavligt upp i rök.

På annat håll i denna bok konstaterar Pelle Snickars att hårdiskar är den materiella basen för dagens datalagring. Kirschenbaum framhåller att en hårddisk lagrar inexakt: varje diskret bit är endast en tolkning av ett analogt brus som kräver korrektionsalgoritmer (CRC-checkar) för att få en, på sätt och vis illusorisk, stabilitet. De magnetiska spår rör på sig och vibrer och armen som läser "tolkar" dess vibrationer. Detta är den dynamiska datalagringens materiella verklighet.

%Om det är sant att den gängse lagringsmyten präglas av platsbundenhet, isolationism och ``fixeringsprincipen'' så är det också sant att dessa uppfattningar har funnit föda i de bibliska arkiveringsmytologierna. Men om bibeln i någon mening alltså uppfinner den fixerade lagringen (de två arkerna), så varnar den faktiskt samtidigt för fixeringsprincipens faror: för förbundsarken är från början portabel -- innan den ställs bakom lås och bom i templet, i det allara heligaste -- medan arken, som förvisso är fixerad och sluten mot urtsidan, ändå bokstavligen flyter på undergångens stormande hav. Det är ju just genom att den är rörlig som den till sist också rädda sitt innehåll undan entropin.

\end{document}

%%%%%%%%%%%%%
Scrapheap
%%%%%%%%%%%%%

%[Newton hade under samma period som Stiernhjelm skapat en modell för att beskriva rörelserna hos döda kroppar. ända från början (och egentligen än idag) pågick en diskussion kring huruvida dessa lagar också gällde för levande materia. Vad Mareys projekt egentligen handlade om var att utveckla ett visuellt men lagbundet språk för att lagra rörelserna hos den levande materia som vissa hävdade att mekaniken hade problem med att beskriva.]

%Han exemplifierade med sådant som naturen lagrar på egen hand: sländan i bärnstenen (``som lefver en dag''); fossiler av skelett (``som förtäras under några decennier''), palmer (``vars lösa stam förmultnar hastigare än de andra trädens'') och sköra alger (``som så lätt upplöses'').\footnote{Ibid s. 2.} 
 %Det som skiljde naturens arkiv från människornas är att dess processer och flöden kan kapsla in och bevara djur och växtliv över oerhörda tidsrymder, mycket längre än några av de mänskliga metoder som LIljevalch känner till.  %en förbättrad optik tillåter betraktaren att se inte bara det som lyser starkast (det antika arvet), utan också de mindre uppenbara. %Han exemplifierar med hur man lärde sig att tolka de Egyptiska hieroglyferna. Och i Indien fann man ``en okänd litteratur, okända häfder, häfder som antydde hemlighetsfulla besynnerliga tider.''(s. 1) <== detta är ffrallt för att tala om hur vikten av nya kunskap från nya källor
%Det finns problem med dessa lämningar. I första hand förmedlar de bara vad Liljevalch vill kalla för en ``individuell historia''. ``Individuell'' betecknar här sådana källor som emanerar från erfarenheter hos enskilda (döda) författare eller vittnesmål och vars upprättande förutsätter ingrepp från en individuell arkivarie. Vad Liljevalch strävar efter är istället ett slags överindividuell nivå, ett arkiv som överskrider den individuella erfarenhet betecknar någonting mer generellt.
%Lösningen finner han alltså i naturen. Liljevalch utökar sin arkivtypologi med de olika lager och skikt som naturens processer lämnar efter sig, och som i sin tur bäddar in och lämnar efter sig spår efter olika djur och växter. 
%Liljevalch räknar upp fyra exempel: sländan i bärnstenen (``som lefver en dag''); fossiler av skelett (``som förtäras under några decennier''), palmer (``vars lösa stam förmultnar hastigare än de andra trädens'') och sköra alger (``som så lätt upplöses'').\footnote{Ibid s. 2.}

%I Liljevalchs analys finns alltså två typer av arkiv -- de ``individuella'', som förutsätter ingrepp från enskilda arkivarier och upphovsmän, och de naturliga arkiven, vars lagringsprocesser fortlöper utan mänskliga ingrepp.\footnote{Naturen ``bäddar in och lagrar sig själv uti bestämda lager, för att därigenom lämna efter sig ett slags livets skrift eller hieroglyfer.''} 

%Utifrån denna inledande översikt av de individuella arkiven och naturens egna arkiv närmar sig Liljevalch sedan det egentliga ämnet för sin text -- möjligheten att skapa ett slags syntes mellan dessa två aspekter: skulle det vara möjligt att utnyttja naturens inneboende lagringsförmögenheter för att lagra representationer av individuella erfarenheter? 
%Med Liljevalch finns således två sorters lagring. Å ena sidan människans lagring -- fixeringar som sker i sten, på pergament, papper eller på någon liknande, död inskriptionsyta. Å andra sidan naturens lagring i strata eller skikt, genom rörliga flöden.%petrifikat
% Ur detta följer Liljevalchs nästa fråga, som finns implicit i texten: Skulle det inte vara möjligt att förena dem? Skulle det inte gå att göra naturens flöden till medel för mänsklig lagring? Skulle naturen kunna lagra språkliga tecken på samma vis som den lagrar sina egna ``hieroglyfer'', livets skrift? Han utforskar problemet genom att undersöka träd och deras stammar.

%Det är intressant för vi tänker oss ofta arkiven, våra platser för lagring, som en fixerad punkt där det lagrade är orörligt och isolerat [och vi gör allt som står i vår makt för att utesluta livet därifrån]. Liljevalchs strategi är den omvända i förhållande till den gängse - bejaka livets flöden och flyktighet, utnyttja dem för att uppnå beständighet.

%Liljevalchs svar på lagringens problem är visserligen okonventionellt men samtidigt också konventionellt - lagringen sker genom att fixera och dölja det som ska lagras och därmed görs det otillgängligt. Det verkligt intressanta är kanske istället de frågor han tycks vilja ställa kring lagringens eventuella relation till livet. Kan en (levande) process vara ett medel för lagring? Vad han gör är att han framhåller det flyktiga, fixeringens motsats, som lagringens utgångspunkt. Livet är i Liljevalchs definition just det oupphörligt fortfarande, inte genom en fixering utan genom en ständig förnyelse. Den levande lagringens princip är således upprepning och ett ständigt växande snarare än fixering.  Den stora fördel som Liljevalch ser med ``lefvande monumenter'' är således rent pragmatisk: ett levande och rörligt medium bevarar det lagrade bättre än ``de döda pyramiderna och Indiens öfvergifna, i klippan huggna städer''(6).