[]{}Under hela fyrtioåtta timmar har jag suttit som
fånge i en järnvägswaggon, tvungen att inandas
kolsyran och kvävet från människor, som jag ej känner.
Till en början avskydde jag dem bara, ty de störde
mig, dessa varelser, som tvingade mig lära mig deras
anletsdrag och med våld nödgade mig att åhöra deras
samspråk, som satte min hjärna i rörelse. Jag
halvlåg där försvarslös mot dessa attentat på min andliga
självbestämning, och det hjälpte inte att min själ
gjorde uppror, den drogs ändå med på
alldaglig-hetens vägar genom att lyssna på dessa tarvliga
tankeutbyten.

Och jag förbannade av hjärtat dessa mina
kamrater, instängda i samma ask som jag. Men när trött- 
heten fick makt med dem, så att de tego, lade sig så
sorgsna uttryck över deras ansikten, att jag till slut
beklagade dem. Lösryckta från sin vanliga
levnadssfär, från dem de höllo av och från sina vanor,
ingåvo de mig ömkan.
En allmän otrevnad breder
sig över denna besvärliga och osnygga samvaro i
järnvägskupén, där man måste i rökform insupa
stenkolsdamm och svavel, där sand och osynligt filspån
komma ögonlocken att gnissla på sina läderhakar;
och när natten inbrutit, när dessa stackars
människor somnade, med sina otvättade händer
hopknäppta över magen och de bleka, svettdränkta
ansiktena nedböjda mot bröstet, påminde vår kupé om ett
slagfält bestrött med lik och kringspridda
människolemmar. Sömnen bringar inga känslor av lycka, och
i vårt tortyrfängelse genljuda suckar, suckar från
varelser, vilka efter millioner år av civilisation
återfallit i djurets eller vildens tillstånd och drömma om
gröna betesmarker, eller kanske också ett gott mord,
en våldtäkt eller ett incestbrott!

...

[597-598]Men
järnvägswaggonens stötar ha grundligt omskakat
min hjärnsubstans, så att jag mist förmågan att hålla
tankarna i följd. Ledningstrådarna däri tyckas ha
brustit, mitt huvud kännes tomt; och oupphörligt
anstränger jag mig att erinra saker, men kommer inte
på dem. 

[598]På vägen hem tänkte jag inom mig:
- Denna störning i min synförnimmelse är en
naturlig följd av den ansträngande resan. 
- Denna störning i min synförnimmelse är en
naturlig följd av den ansträngande resan. 

[603]Framför porten står en flock människor och
väntar på att helgedomen skall upplåtas, och jag
ställer mig i kön. Knappt är jag inskriven i denna
trupp, där slumpen förvandlar mig till en siffra,
förrän mitt jag reser sig, hotat att utplånas av
mängden, av beröringen med de andra. De, som stå
bakom, avsky mig, och jag känner, hur de hata mig,
medan jag själv förbannar dem som fått plats
framför mig och snudda vid mig med sina kläder, som
stinka av den gynnade medtävlaren. 

[604-605]Ett oändligt ljushav omsveper mig, liksom ett
ämne tätare än luften, vilket ger mig en förnimmelse
som om jag flöge, när jag lätt berör marken med
fötterna. Jag erfar en känsla av glädje vid tanken
på att jag icke har besett slottets inre, vilket
följaktligen förblivit halvt okänt för mig, likasom mystiskt
och förtrollat. Doften av millioner blommor i
träd-gårdarne berusar mig, och blåsten från fälten gör
mig nykter, ömsevis, så att jag liksom svävar mellan
två slags vin, ett outsägligt behag. Jag skrider fram
på terrassen, lycksalig som en gud, och då märker jag,
marken gungar under fötterna på mig, men mycket
lindrigt, som när man går över en hängbro. Jag vet,
att orangeriernas välvda tak äro belägna under mig,
och jag drar den lugnande slutsatsen, att valvbågarne,
i det att de utöva ett mottryck utåt, böra erbjuda ett
överskott av styrka, mot vilken mina fotsulor reagera,
så att intrycket överföres till mitt nervsystem, vars
känslighet skärpts genom kroppsliga eller själsliga
lidanden. 

[605] Jag hör! Jag hör ett mullrande hav, folkhopar som kvida,
övergivna hjärtan, vilkas slag pumpa upp ett
utmattat blod, nerver som brista med en liten
klanglös knall, snyftningar, skratt och suckar!...

Jag frågar mig, om detta icke är subjektiva
sinnesintryck, om det icke är mig själv jag hör.

Nej, jag känner i grunden mina sinnens nycker.

Kommer detta sorl då från Versailles’ gator?

Omöjligt... Den lilla staden ligger där så tyst,
som om den slumrade, och dessutom medger ej
hörsellinjen, att ljuden kunna komma från
sidokvarteren.

Jag har det! - Ett obestämt ungdomsminne
dyker upp, berättelsen om sjömännen, som avseglat
från Lissabon och ännu efter två dagars resa
hörde klockringningen långt ute på havet, men endast
på den sida där seglet stod spänt konkavt och
sålunda gjorde tjänst som brännspegel.

Efter två dagars resa!... Vad hör jag nu?...
Viskande människoröster...

Rakt ovanför mitt huvud befinna sig den store
konung Ludvigs fönster... Den skalken! Han hade
gissat sig därtill, före mig upptäckt, att här var ett
dionysiusöra!... Här stod han på lur och spionerade
på vad man sade i Paris!

Ty Paris är det, som jag hör sorla uppifrån
denna kedja av kullar, som sträcker sig från
Courbe-voie till Sceaux och breder ut sig i en halvkrets,
vars principalfocus är Versailles och vars hörselgång
är Sévres-dalen.

Är det möjligt, frågar jag mig ännu en gång.

[606]Eller är jag bragt i olag, eftersom född i den gamla
goda tiden, när man begagnade oljelyktor,
postdiligenser, roddarmadamer och sexbandiga romaner, jag
med ofrivillig snabbhet genomlevat ångans och
elektricitetens tidevarv, kanske med den påföljd, att jag
tappat andan och fått dåliga nerver! Eller skulle det
förhålla sig så, att mina nerver undergå en evolution
i riktning mot överförfining och mina sinnen bliva
alltför subtila? Ömsar jag hud? Håller jag på att bli
en modärn människa?... Jag är nervös likt en kräfta,
som avkastat sitt ryggskal, retlig som silkesmasken,
när den förvandlas. Skall fjäriln flyga ur puppan,
innan man hunnit upphaspla kokongsilket? Skall han
frysa ihjäl?

Hur som hälst, jag stannar här vid mitt
dionysius-öra, och jag lyssnar med spänd uppmärksamhet. Jag
lyssnar till vad man viskar i intelligensernas stora
verkstad, Paris. 
