Scener ur Herzogs film om dövblinda människor. Dövblinda, alltså. Vilket i många fall även betyder att de saknar förmågan att tala. 

Vi får hela tiden se dem rör vid föremål i sin omgivnig. Gå runt i ett växthus där det bara finns kaktus. Känna försiktigt på taggarna utan att sticka sig. 

De går på zoo. De rör vid djuren. Hålla om en apa.

Men framförallt rör de vid varandra. Särskilt en av scenerna verkar viktig. Alldeles i filmens början, efter att vi har fått se den blinda kvinnans inre backhoppare, ett minne från barndomens seende som nu bara är synligt för henne ("jag önskar ni kunde få se den", säger hon). De åker i en bil, två dövblinda kvinnor. en tolk. Vi ser dem samtala. Skratta. Men vad de säger är inte tillgängligt för oss. 

Den dvärglike, född utan sinnen. (Jag tänker på umwelt, Üexkulls fästing. Han vittrar aldrig blod.)

Så smärtsamt att se, för lika isolead som han är från oss, lika isolerade är vi från honom.