Sartre -- Äcklet
================

Kastanjeträdet
---------------

[150]{kastanjeträdet, existens, stoff}Och så: med en gång var det där, det var klart som dagen: existensen hade plötsligt röjt sig. Den hade misst sikastanjeträdetn harmlösa attityd av abstrakta kategori: den var tingens själva stoff, trädroten där var knådad i eistens. Eller snarare roten, parkgrindarna, bänken, det glesa gräset på gräsmattan, allt detta hade försvunnit; tingens mångfald, deras individualitet avr inegnting annat än ett sken, en fernissa. Denna ferinssa hade smält bort, det som åeterstod var vidunderligt, mjuka massor i kaotiskt virrvarr -- nakna med en skrämmande och obscen nakenhet.[]

[150]{kastanjeträdet}Alla dessa föremål...hur skall jag säga? De besvärade mig: jag skulle ha önskat att de existerade mindre påtagligt, på ett torrare mera abstrakt sätt, mea behärskat. Kastanjeträdet trängde sig på mina ögon[]

[150]{}Om man existerar, måste man *existera ända därhän*, i mögel och bläddror och obscenitet. I en annan värld bevarar cirklarna och melodierna sina rena och hårda linjer. Men existensen är en kapitulation[]

[151]{subjekt, jag}Och *jag* -- där jag satt, slapp, matt, obscen, idisslande medan dystra tankar for genom  mig -- *också jag var överflödig*.[]

[151]{}jag hade några obestämda tankar på att begå självmord, för att åtminstone förinta en av dessa överflödiga existenser. Men till och med min död skulle ha varit överflödig. [...] det sargade köttet skulle ha varit överflödigt i jorden [...] mina ben slutligen, också de [...] skulle ha varit överflödiga: jag var överflödig för evigheten.[]

[]{äckel, absurditet}förstod jag att jag hade funnit nyckeln till Existensen, nyckeln till mina Äckekänslor, till mitt eget liv. Allt vad jag sedermera kunnat fatta återgår faktiskt på denna fundamentala absurditet[]

[153]{sinnen, doft, smak, färg, syn, ljud} Suspekta: det var just vad de var, dessa ljud, dessa dofter, dessa smaker. När de hastigt rusade förbi en som uppskrämda harar och man inte lade så mycket märke till dem, kunde man tro att de var enkla och betryggande, att det i världen fanns riktigt blått, riktigt rött, en riktig doft av mandel och violer. Men så snart man höll dem kvar för ett ögonblick vek denna känsla av trevnad och trygghet för en djup olust: färgerna, smakerna, dofterna var aldrig riktiga, aldrig helt enkelt sig själva och ingenting annat än sig själva. Den enklaste, den mest oupplösliga egenskap hade någonting överflödigt i sig själv, i förhållande till sig själv, i sitt hjärta.[Färgerna är inga essenser; de kräver det mänskliga subjektet, betraktaren för att bli till, för att få mening. Roquentin drabbas av äcklet eftersom han ser denna rena Existens. Existensen är från början meningslös. Jfr Grenouille som upptäcker ett liknande flytande tillstånd hos sinnesförnimmelserna, men dock kan förankra dem i luktessenser. Det (visuella) språkets kategorier är för grova för att fånga essenserna, däremot kan hans (nya?/inre) språk göra det.]

[153]{sinnen sammanblandas, syn, smak, lukt}Det där svarta vid min fot ... Det *liknade* en färg men även... en blånad eller till och med en sekretion, utsöndring -- och någonting annat, en lukt till exempel, det upplöstes i lukt av fuktig jord, varmt och fuktigt trä, i svart lukt utbredd som fernissa över detta knotiga trä, i smak av söndertuggade fibrer[]
[153]{åsyn, asbtraktion}Jag *såg* det inte helt enkelt i svart: åsyn, det är ett abstrakt påhitt, ett renodlat, förenklat begrepp, ett människobegrepp.[]

[154]{övervunnet Äckel, övervunnen nihilism, ek-stas?}Detta ögonblick var storartat. Jag satt där orörlig och kall som is, försjunken i en fruktansvärd extas. Men längst in i denna extas, hade någonting nytt kommit fram; jag förstod Äcklet, jag rådde över det[]

[154]{kontingens}[Vid tillfället] formulerade jag inte för mig mina upptäckter. Men jag tror att jag nu kan omsätta dem i ord. Det väsentliga är kontingensen. Jag definitionsmässigt säga att existensen inte är det nödvändiga. Att existera, det är att *vara här*, helt enkelt; de existerande visar sig, man får *möta* dem, men man kan aldrig göra dem till *slutsatser*

[154]{}[]kontingensen är inte bedrägligt sken, en synvilla, som man kan skingra; den är det absoluta och följaktligen den fullkomliga rsakslösheten. Allting är orsakslöst, den här parken, den här staden och jag själv. N'r det nträffar att man inser detta, får man kväljningar och allting börjar gunga [...] detta är Äcklet.

[154]{fähundar, rättighet}det är som de där Fähundarna [...] försöker dölja för sig själva med sin idé om rättighet. Men vilken ynklig lögn: ingen har någon rättighet; de är fullständigt orsakslösa som andra mäniskor[]

[154]{ek-stas, intentionalitet}*Jag var* katsanjeroten. Eller snarare: jag var helt och hållet medveten om dess existens. Alltjämt skiljd från den -- eftersom jag var emdevten om den -- och dock förlorad i den, ingenting annat än den[]

[157]{självmord, existens, svaghet}Allt existerande födes utan orsak, vidmakthålles av svaghet och dör av en tillfällighet[Men människan kan välja självmordet]

[158]{världen, meningslöshet}Det ahde ingen mening, världen fanns för närvarande överallt, framför, bakom. Det hade ingenting funnits *före* den. Ingenting. Det hade inte funnits ett ögonblick då det inte kunde existera. Det var just det som irriterade mig: självklart fanns det *inget som helst skäl* till att denna krälande larv skulle existera. *Men det var inte möjligt* att den inte existerade.[]

[]{}för att föreställa sig intet måste man redan befinna sig där, mitt  världen med vidöppna ögon och levande: intet var ingenting annat än en idé i mitt huvud, en existerande idé som svävade i denna oändlighet: detta intet hade inte kommit *före* existensen, det var exstens så väl som en annan och den hade visat sig efter många andra. Jag ropade "så vidrigt, så vidrigt!"[jfr "The Horror, the Horror!"]
